En film om en fotografs liv?
Kanskje det er lurt å begynne med å minne om hva ordet kommer av
På gresk betyr foto "lys", og "graphein" er å skrive, å tegne
En fotograf er bokstavelig talt en som tegner med lys
Et menneske som skriver og omskriver verden med lys og skygger
Serra Pelada, en gullgruve i Brasil
Rett foran meg!
Da jeg kom til kanten av dette enorme hullet
- reiste alle hår på kroppen seg
Jeg hadde aldri sett
- noen liknende situasjon
Der følte jeg at jeg på brøkdelen av et sekund fikk se
- menneskehetens historie
Historien om da pyramidene ble bygget
Babels tårn
Kong Salomos miner
Det kom ikke lyd fra en eneste maskin der nede
Det eneste man hørte
- var surret fra 50.000 mennesker nede i et stort hull
Samtaler, brusing, lyden av mennesker blandet med manuelle handlinger
Jeg ble virkelig sendt tilbake til tidens begynnelse
Jeg kunne nesten høre gullet mumle i sjelen på alle de menneskene
Masse jord måtte fjernes
Alt er ikke gull
Folkene måtte klatre hele veien opp, først på noen mindre stiger,
- så kom de opp til større stiger
- og til slutt var de ute, helt oppe
Du har ikke særlig lyst til å falle ned
Og hvis noen faller fra toppen, risikerer de å dra med seg andre
Jeg gikk stigene mange ganger om dagen
- men det falt meg aldri inn at jeg kunne falle, for det var ingen som falt
Man er ikke der for å falle, men for å bære sekker. Eller ta bilder for min del
Gutta gikk stigene opptil 50, 60 ganger hver dag
For å komme ned en så bratt bakke som dette,
- må man løpe
Hvis du stanser
- faller du
Alle disse menneskene sammen utgjorde en ekstremt organisert verden
Men totalt vanvittig
Det kan se ut som om disse folka er slaver,
- men det er ikke én eneste slave der
Om det var noe slaveri der,
- så var det ønsket om å bli rik
Alle ønsket å bli rike
Det var alle slags folk der, intellektuelle,
- folk med universitetseksamen, folk som jobber på bondegård,
- folk som jobber i byen,
Alle kom hit for å lete etter en mulighet
De gangene noen kom borti en gullåre,
- fikk alle de som deltok i akkurat den bestemte biten av gruven
- rett til å velge seg en sekk
Og nedi sekken vedkommende hadde valgt
- befant slaveriet seg
Det kunne være ingenting der, men det kunne også være en kilo gull
Og det er i det øyeblikket man setter uavhengigheten på spill
Når et menneske begynner å røre ved gullet
- vender det aldri tilbake
Første gang jeg så dette bildet, var på et galleri
- for mer enn 20 år siden
Jeg ante ikke hvem som tok det
Hvem det enn var, måtte det være en stor fotograf og en eventyrer, tenkte jeg
Det var et stempel på baksiden og en signatur: Sebastião Salgado
Jeg kjøpte bildet
Galleristen trakk andre bilder av den samme fotografen opp fra skuffen
Det jeg så gjorde dypt inntrykk
Særlig akkurat dette bildet
Et portrett av en blind tuareg-kvinne
Jeg blir fortsatt rørt til tårer selv om jeg ser det hver dag,
- siden det har hengt over skrivebordet mitt fra jeg kjøpte det
Én ting visste jeg altså allerede om denne Sebastião Salgado:
Han brydde seg virkelig om mennesker
Det var viktig for meg
Når alt kommer til alt, er jo menneskene jordens salt
Det tok en stund før vi endelig møttes og fikk snakket sammen om livet hans,
- om arbeidet hans og hvor alt kom fra
JORDENS SALT
Man kan sette
- flere fotografer på samme sted
- men de vil ta veldig forskjellige bilder
Fordi de nødvendigvis kommer fra
- helt ulike omgivelser
Helt ulike
Det former deres måte å se på
Hver og en
- utfra sin egen historie
Og jeg tror at min historie
- lærte meg min måte å se på, her i disse omgivelsene
Her, har jeg et idealbilde av planeten
Jeg gikk på lange fotturer sammen med min far
Tvers over denne gården
Vi satte oss her for å se
Bak hvert av disse fjellene
- finnes det en historie, noe å se
Her har jeg drømt mye
Jeg ville dra over disse fjellene og lære noe nytt
En reise med Sebastião Salgado
Indonesia Papua Barat-høylandet Yali-folket - 2011
Sebastião var en ordentlig rakkerunge
Alltid på reise
Jeg har aldri sett noen reise så mye
Faren min var også sånn, han stoppet aldri opp
Han for fram og tilbake som en skyttel
Sånn var også Sebatião
Du trodde han var i Vitória, men han var alt her,
- eller oppe i nord der han drev med politisk propaganda
Og studiene...
Hadde han ikke hatt medstudenter, ville han aldri klart det
Han var en ordentlig slappfisk i studiene
Det var mye styr med ham
Men han tok økonomi
Jeg håpet han skulle bli advokat
Han tok ett år
Han likte ikke det, og gikk over til økonomi
Det var bra
Det var Sebastião Salgado
Faren, altså
Han ga navnet videre til sønnen, som
- selv om han var en rastløs reisende i hele sitt liv,
- hadde utbytte av utdannelsen faren hadde tvunget ham til å ta
- på en måte han selv ikke kunne ha forutsett
Utdannelsen som økonom
- ga ham solid kunnskap om
- globale markeder, handel og industri
Så han kjente til drivkreftene i verden
For vår mann begynte alt i den lille byen Almores, i det sentrale Brasil
Der lå farens kvegfarm, under den store himmelen
Det var enorme atlantiske regnskoger
Det var en elv som fortsatt var seilbar på den tiden
Men framfor alt de endeløse togene som kjørte forbi,
- breddfulle av mineraler og jernmalm
- som skulle ut herfra, ut til verden
Dette var jo, og er det fortsatt, det største gruveområdet på planeten
Her vokste unge Sebastião opp
Eneste gutt blant syv søstre. For et liv!
Hele sommeren lekte han langs bredden av Rio Doce,
- den "skjønne elven"
Der er du nå
Og her er vi, vårt lille dokumentar-team
Sebastião, stå der
Jeg lærte en ting
Å ha en fotograf foran kamera er noe helt annet enn å filme hvem som helst
Han ville ikke bare være der og opptre som seg selv
Neida
Av yrke reagerer og responderer han
Han bruker sitt utvalgte våpen: kameraet
Han skyter tilbake
- Wim, jeg har et så fint foto av deg! - Jeg også, vent og se!
Det kan jeg tenke meg!
I dette tilfellet skjøt han ikke bare mot meg
Han hadde to av oss foran linsen
Den andre var min med-regissør, hans eldste sønn, Juliano
Han hadde allerede vært med faren på flere turer med kameraet sitt
Til Papua Ny-Guinea,
- som dere så nettopp
Eller hit, til en fjern øy langt nord i Østsibirhavet
Jeg skulle ønske jeg kunne blitt med dit
Far og sønn Salgado inviterte meg til å bli med og videreføre filmen
- for å få med et blikk utenfra, tror jeg
Jeg nølte ikke et øyeblikk
Hva mer kunne jeg bedt om?
Endelig kunne jeg bli kjent med mannen og finne ut hva som drev ham
- og hvorfor arbeidet hans hadde gjort slikt inntrykk på meg
Lite visste jeg at jeg skulle oppdage mye mer enn
- bare en fotograf
Sebastião var 15 år
- da han tok toget bort fra den lille bygda for godt
- for å begynne på videregående i provinshovedstaden Vitória
Han var ung og visste ikke hva han skulle gjøre med pengene i lomma
Han hadde aldri betalt noe kontant
På gården hadde de produsert alt selv
Så han gikk sulten de første ukene i storbyen
Han våget ikke gå inn på en pub for å bestille noe å spise
Vi aner ikke
- hva det ville blitt av Sebastião om denne jenta ikke hadde dukket opp
Lélia
Hun var sytten, studerte musikk og var svært vakker
Kjærlighet ved første blikk
Da Sebastião fikk stipend til en master i økonomi
- ved Universitetet i São Paolo, flyttet de dit
- og giftet seg
Det er midt på 60-tallet og begge er aktive på venstresida,
- som mange av deres medstudenter i Paris, Berlin og Chicago
Brasil var styrt av et brutalt militærdiktatur,
- så det var daglig risiko for å bli arrestert, deportert og torturert
I august 1969
- forlot Sebastião og Lélia sitt hjemland og tok båten til Frankrike
Mens Sebastião fortsatte utdannelsen i økonomi,
- studerte Lélia arkitektur
En minneverdig dag kjøpte hun et fotoapparat til arbeidet sitt,
- men den som hadde all moroa med det, var Sebastião
Det aller første bildet han tok, var av Lélia, så klart
Så fikk Sebastião jobb i The International Coffee Organisation
- og de flyttet til London
Han fikk jobb i Verdensbanken,
- og reiste ofte til Afrika for å inspisere utviklingsprosjekter
Han tok med Lélias kamera
- og hadde alltid med seg mange bilder hjem
Da han skjønte at fotoene
- ga ham så mye mer glede enn de økonomiske rapportene,
- tok de to en modig avgjørelse sammen:
Han skulle ta den enorme risikoen det var å forlate en lovende, god betalt
- karriere som økonom
- og begynne fra bunnen
De flyttet tilbake til Paris og satte alle sine penger i kostbart fotoutstyr
I en periode prøvde Sebastião seg på sportsfotografi,
- portretter, bryllup og til og med nakenfotografi
- før han fant sitt kall
Dette er mine første bilder
Vi var
- i Tahoua
Unge mødre som kom fra køen
- for å få utdelt matvarer
Det var en stor tørkeperiode i Niger i 1973
For Lélia var det ikke så lett, fordi
- hun var gravid
Jeg husker en gang da vi var på akkurat dette stedet,
- og vi var hos en venn
- i Niamey
Og marabouten i Niamey
- kom, og Lélia hadde på seg en liten bermuda, og hun var svært, svært vakker
Og marabouten kom, satte seg ned
- og sa til Lélia:
"Kom hit og sett deg på fanget mitt!"
"Oi", sa jeg
Herr marabout, vi har et lite problem, og det er
- at denne kvinnen
- er gravid med
- vårt første barn
Så det er bedre om hun blir her
Jo, han forsto
- den manglende
- synkroniseringen i dette øyeblikket, og joda...
Og vi snakket så mye at han til slutt dro med en kilo sukker
- like fornøyd som om han hadde fått med seg Lélia også
Sønnen Juliano ble født i Paris i 1974
Her er han, min framtidige venn og med-regissør
Lélia fortsatte å støtte Sebastião så mye hun kunne som nybakt mor
Hun jobbet hardt med studiene sine og presenterte hans fotoarbeider over alt
Hos magasiner, aviser og fotobyråer
Og så, etter at de hadde fått publisert noen viktige steder
- tok de mot til seg og planla sitt første store, egne foto-prosjekt
"Otras Américas"
Andre amerikaer
Det skulle føre Sebastião tvers over hele Sør-Amerika
Lille Juliano ble vant til å se faren dra bort i lange perioder av gangen
ANDRE AMERIKAER
Etter at vi forlot Brasil i 1969,
- hadde jeg etterhvert begynt å savne Latin-Amerika noe enormt
Jeg bestemte meg for å foreta en reise
- i nabolandene til Brasil
Det var Ecuador, Peru, Bolivia
Samtidig hadde jeg en enorm drøm om å reise og se fjellene i Latin-Amerika
Andesfjellene
På denne tiden foregikk det sterke, dype sosiale uroligheter i Latin-Amerika
"Frigjøringsteologien"
På denne reisen ble jeg kjent med en ung prest i Ecuador
Han het Gabicho
Vi var omtrent på samme alder. Jeg var en ung fotograf, han var en ung prest
Det var han som bragte Guds ord, som organiserte landarbeiderne
- i kooperativer og bragte med seg solidaritet
Og siden han kjente alle disse samfunnene så godt,
- kunne jeg foreta helt fantastiske reiser
Og der var vi, i over 3000 meters høyde
Noen dager tilbakela vi høydeforskjeller på 600, 700 meter
Men jeg fant en enorm glede i å leve i dette landskapet,
- blant disse folkene
Dette er Saraguroer
De er en gruppe indianere sør i Ecuador
De er veldig troende
Men også ivrige drankere av alkohol
I helgene er mer enn halvparten av folkene, både menn og kvinner
- fullstendig dritings
Bonden til venstre der
- heter Lupe, Guadalupe
Lupe
- sto meg veldig nær
På denne tiden hadde jeg veldig langt hår
Blondt hår, veldig langt, og et stort, rødt og blondt skjegg
Mens vi gikk sammen i fjellene,
- kom han en dag bort til meg og sa: "Hør her, Sebastião"
"Jeg vet godt at du er sendt fra himmelen"
"For det er en gammel legende blant saraguroene -"
"- at gudene -"
"- i Kristi bilde -"
"- skulle komme tilbake til Jorden for å se, for å observere -"
"- og finne ut hvem som fortjener Himmelen"
Og der vi vandret i fjellene, benyttet han sjansen til å presentere sitt liv
Han var overbevist om at jeg var kommet spesielt for å observere dem,
- og gi rapport der oppe om hvordan de oppførte seg
Jeg har kanskje aldri i livet møtt
- et helt folk
- som har en annen tidsrytme
Den tiden jeg var hos saraguroene
- ga følelsen av at jeg hadde vært hos dem i 100 år
Alt gikk så utrolig langsomt
Man var inne i en helt annen tenkemåte, en helt annen hastighet
De hadde en fatalisme i ansiktene
Dette er i delstaten Oaxaca, i Mexico
Dette er bønder som tilhører mixtekerne
Alt der er middelaldersk
Plogen
Dette er det virkelige Latin-Amerika
Det er et folk på landsbygda
Men det viktigste i dette samfunnet
- er musikken
Det er et folk som elsker musikk
Alle medlemmene av dette samfunnet
- som kan spille et instrument,
- trenger ikke jobbe
De jobber som musikere
De lot meg sove noen dager
- i et rom av sement som var fryktelig kaldt
- for å se om jeg holdt ut, om jeg virkelig hadde lyst til å bli der
Siden jeg holdt ut tilstrekkelig lenge
- slapp de meg endelig ut og satte meg inn i et hus,
- så jeg kom mye tettere innpå samfunnet
Det ble jeg glad for
Vi ble gode venner og jeg hadde det veldig bra blant dem
Dette er nord i Mexico
Det er tarahumaraene
De er dyktige løpere, langdistanseløpere
De går ikke, de løper
Herregud, det var et helvete å holde følge med dem
For de gikk ikke, de fløy
Dette er en tarahumara, med sitt skarpt markerte ansikt
Et liv levd
Vakkert hår, fantastisk hår
Flere ganger kom folk mot kameraet
- og jeg fikk følelsen av at jeg snarere var en som tok opp lyd
De fortalte ting som om jeg tok opp det de fortalte
Styrken i et portrett
- ligger i at i denne brøkdelen av et sekund,
- forstår man litt av livet til den man fotograferer
Øynene forteller mye. Uttrykket i ansiktet
Når du lager et portrett er det ikke deg alene som tar bildet
Personen skjenker deg bildet
For meg var disse reisene utrolig viktige
Å kunne komme hit, etter så mange år da jeg ikke kunne sette foten i mitt land
Grunnlaget var det samme, det var mitt kontinent, vi var så nær
"Otras Americas" tok Sebastião åtte år
På disse reisene inn i dypet av SørAmerika, rett og slett forsvant han
- i lange tidsrom
Juliano vokste for det meste opp med en fraværende far
Foreldrene hans kunne skrive brev fram og tilbake
Dette var selvfølgelig lenge før satellitt-kommunikasjon
Når han var hjemom for å se familien og redigere bilder sammen med Lélia,
- var Sebastião som en eventyrer for sønnen
En slags superhelt snarere enn en fotograf
Og... Jump Cut!
Dette er meg, tretti år senere
Endelig ble jeg med faren min på en av hans ekspedisjoner
Til Vrangeløya,
- en karrig øy i Nordishavet
Sebastião håpet å fotografere den siste store stammen av hvalrosser
Jeg ville finne ut hvem den mannen var
Mannen jeg bare hadde kjent som min far
Jeg ønsket å oppdage fotografen,
- og eventyreren, for første gang
Jævla bjørn!
Han snøt oss
Han jaget alle ut i vannet
Helt utrolig
Hva tenker du på?
Hva tenker du på, far?
Jeg tenker på at det kan bli vanskelig å få til denne historien
Hvis dette er alt vi får...
Det er ikke nok å komme innpå en bjørn og få tatt et nærbilde
Men hvis bakgrunnen ikke er bra
- får du bare vist bjørnen, men det blir ikke noe fotografi av det
Dette er ikke noe bra sted
Det er ingen bakgrunn
Ingenting som kan bidra til å komponere et bilde
Ingen handling
Sterkt!
Det eneste jeg så i linsen, var støttennene
Det var umulig å oppfatte hodeformen. Sterkt!
Det var som å være i Dantes Inferno
- med tennene som stakk ut
Alle de formene... Utrolig!
Far, kan du fortelle litt om 1979
I 79 var Léila gravid og ventet på at barn nummer to skulle fødes
Vi visste det ville bli en gutt
Og da Rodrigo ble født,
- viste han alle tegn på at han hadde
- Downs syndrom
Han var så søt, med de små skrå øynene
Og jeg hadde inntrykk
- av at han var helt normal
Lélia også
Legen holdt på med prøvene i lang tid
Det tok tre uker før vi fikk svar
Den dagen legen ringte
- var spenningen så sterk
- at da svaret kom, gråt jeg
Jeg klarte ikke slutte å gråte
Lillebroren min ville aldri bli i stand til å gå på skolen
- og lære å lese og skrive
Slik jeg kunne
Rodrigo ville bli isolert fra verden, og vi ville aldri kunne dele ting
Foreldrene mine tok det veldig tungt
Men så skjedde det noe
Med sin kjærlighet utviklet Rodrigo et eget språk
Sakte
- lærte vi som familie å avkode hans følelsers alfabet, og
- å kommunisere uten ord
Litt senere tok mor, broren min og jeg flyet til Brasil
Militærdiktaturet hadde kollapset
Jeg var fem og skjønte ikke helt hvor viktig den lange reisen kom til å bli
På et tidspunkt åpnet en mann en av gardinene
- så direkte sollys strømmet inn i flyet
Stemmen hans lød gjennom kabinen:
"Vi flyr over Brasil!"
Mor så ut av vinduet og ble taus
Hun kunne se sitt eget land for første gang på mange år
Det var et så lykkelig øyeblikk, men likevel, da hun snudde seg mot meg,
- gråt hun
Far var i Fransk Guyana og skulle slutte seg til oss senere
Det var 31. desember
- og jeg var tilbake i Brasil. Det var herlig å være tilbake i mitt eget land
- etter
- ti og et halvt år ute
Det var ganske sjokkerende. Lélia fant ikke det Vitória hun hadde reist fra
Byplanen i Vitória var endret. Alt var annerledes
Hele regionen min var forandret
Jeg traff igjen foreldrene mine. Da jeg forlot dem, var de
- unge og sterke
Da jeg kom tilbake var far allerede veldig gammel
Men der og da ønsket jeg å se Brasil
- mye grundigere
Søsteren min lånte meg en bil
Jeg reiste i seks måneder i det nordøstlige Brasil
Jeg kjente ikke nordøst
Jeg har alltid hatt en drøm om det nordøstlige Brasil
Jeg møtte disse menneskene som gikk til en begravelse
Jeg stoppet bilen i veikanten og slo følge med dem
Barnedødeligheten var veldig stor i det nordøstlige Brasil
Dette barnet døde før det ble døpt
De tror at barn som ennå ikke er døpt
- ikke har rett
- til Paradiset
De blir værende i en mellomtilstand som heter Limbo
Hvis et barn dør med øynene lukket, er det fordi det er døpt
Om øynene er åpne
- lar man dem gå med åpne øyne slik at de kan finne fram
Hvis ikke
- vil de flakke om i hele evigheten
På denne tiden drev kirken med utleie av likkister
Du fikk leie kiste veldig billig
Kistene ble brukt dusinvis av ganger
Her ser man kisteutleien veldig tydelig
Og ja, det er sko
De solgte alt mulig: sko, kister, bananer, grønnsaker
- iskrem, alt mulig
Dette er en del av verden der døden og livet er veldig nær hverandre
Her er det en gruppe
- som ber en bønn
- og jobber politisk på samme tid
I Brasil har det vært, og er fortsatt
- en stor bevegelse av jordløse bønder
De fleste bevegelsene for jordløse bønder har sitt utspring der
Det begynte her, i det nordøstlige Brasil
Folk
- med en moralsk styrke, en fysisk styrke
- selv om de er skrøpelige
- og underernærte
Se hvor goldt landskapet er
Veldig goldt
Det er som om det fantes en bit av Sahel-beltet i Brasil
Og der på veien,
- drar folk sin vei, uten å komme tilbake
Noen ganger er det så tørt, så hardt
- at folk emigrerer til byene. De reiser sørover, det er slutt for dem her
De forlater jorda
I mange år nå
- har vi lidd under
- mangel på regn
Vi pleide å ha
- mye kveg her
Men alt kveget er borte nå
Tørken har vært veldig sterk
Beitemarkene er borte
De gir ikke noe utbytte
Hvorfor er det borte, bestefar?
På grunn av tørken, ikke sant?
Her var alt beplantet
Ikke et strå igjen
Det er ikke så lenge siden
Din far og jeg
- brukte mer enn 20.000 på det
Til hva?
Det var så frodig her
Det var masse fugler her, mange småfugler
Mange kanarifugler
Tico-tico
Turdus
Det var en flott skog på denne haugen da jeg kjøpte her
Og på den andre siden av høyden var det også en fin skog
Det har vært mye erosjon og alt er goldt nå
Når det regner
- er det ingenting som kan hindre at det blir flom, ingenting
Det er en katastrofe
Jeg har ingen anelse
- om hvordan det vil ende med erosjonen
Bestefar, var du lykkelig her på gården?
Hva?
Var du lykkelig her på gården?
Var du lykkelig på gården?
Om jeg var lykkelig? Jeg var lykkelig over å gi barna mine
- utdannelse. Av de sju jentene fikk seks utdannelse i tillegg til Sebastiao
Jeg oppdro barna her, med mye strev
Jeg var lykkelig
Bare fra skogen tjente jeg mer enn 100.000
- til å sende barna på skolen
Alle fikk en god oppvekst med god mat
- og skikkelige klær
Helt siden jeg først kom til Brasil hadde bestefars eiendom vært slik
Avsvidd og uttørket
Da Sebastião kom tilbake til gården etter reisene gjennom Nordøst-Brasil,
- var stedet noe annet enn paradiset han hadde opplevd som barn
Men han hadde annet å tenke på
All lidelsen han hadde sett forandret ham
Hans rolle som fotograf fikk en helt ny betydning
Vi forstod drivet han kjente til å reise igjen
Men jeg savnet ham veldig likevel
Men jeg forstod
SAHEL Ved veis ende
Til sitt neste prosjekt, som skulle føre ham til Sahel, et område i Afrika,
- begynte Sebastião å jobbe med "Leger uten grenser"
Jeg jobbet i Etiopia i 1984
Og så fortsatte jeg i hele Sahel-beltet, i 1985, 1986...
I nesten to år i strekk reiste jeg i hele denne regionen
- for å lage en historie om hungersnøden
Det var flyktningeleire,
- som var historiens største fram til da
Jeg hadde enormt lyst til å vise dette
Å vise at det var en stor del av menneskeheten
- som befant seg i enorm nød
Og at det først og fremst var et fordelingsproblem
- mer enn bare et spørsmål om naturkatastrofer
Det var et koptisk område
De er svært, svært kristne, disse som bord i det nordlige Etiopia,
De er enormt ydmyke
Selv med et barn som holder på å dø, er de ute av stand til å fortrenge andre
De venter
Se på tilstanden til disse her
I denne tilstanden har man ingen motstandskraft mer
I en leir sier man at sulten har drept et antall mennesker
At den er grunnen til at kroppen svikter
Men det er de tilliggende sykdommene som dreper
Når man får kolera,
- skjer dehydreringen så raskt at man kan tape inntil 12 liter væske pr dag
- i diaré
Men dør på to, tre dager
Så unge ansikter
- som er så veldig
- gamle i lidelsen
Hvis man ser nøye på ansiktet, er det ikke en gamlings ansikt
Det som gjør det gammelt er øynene, som er helt tomme
Se hvor ung hun er
Se på barnet deres
Det er mannen hennes
Et stort antall dødsfall skjedde om natten, på grunn av kulda
Å dø her er virkelig en fortsettelse av livet
Folk venner seg til å dø
En mann som vasker kona for å begrave henne
Han har på seg sine fjellklær, laget av geiteskinn
En veldig ung kvinne
I følge kopterne
- må et lik komme helt rent for Guds åsyn
Hun må vaskes, alt må vaskes, selv om man har
- veldig lite vann
Hvert menneske som dør, er en del av alle som dør
En far gjør barnet klart til å begraves
Han tar siste avskjed med barnet
Vanligvis er det familien som steller sine døde
Å vite at en stat holder forsyninger tilbake, at de ikke lar maten nå fram
- til folket sitt, slik det var i dette tilfellet,
- i denne leiren nord i Etiopia, var...
Det var et brutalt politisk bedrag
Jeg vendte tilbake til Etiopia helt på slutten av 1984
Geriljaen hadde skjønt at myndighetene var i ferd med å tømme området
- og hadde begynt å evakuere folk i retning Sudan
De reiste fra alle deler av Tigray
Det kom et angrep fra to helikoptre
Mi-24 er svært raske kamphelikoptre
Og de skjøt med maskingevær mot folk
Jeg tok et bilde, og så løp jeg
Mange gravide kvinner som gikk
- hadde håp om at de ville få noe å spise og noe vann når de kom fram
At de endelig ville finne det lovede land
Jeg skulle ha vært der nede
- i minst to måneder til
Da jeg kom tilbake til Sudan,
- kunne jeg jobbe mye når disse folkene kom fram
Denne mannen kommer fra Etiopia
Kamelen hans var helt utkjørt. Kanskje den var død
Men mannen holdt ut, holdt ut, holdt ut
Men da han kom bort til legene, var barnet dødt
Etter hele den lange marsjen
Dette er en leir som Leger uten grenser har demontert
Vannet er det viktigste i disse leirene
Det begynte å bli et stort problem så det gjaldt å flytte så fort som mulig
De ble stablet opp på FN-lastebiler
- for å bli fraktet til en ny leir
- i et svært vakkert, fruktbart område
- ved bredden av Den blå nil
Jeg reiste minst 300, 400 kilometer på disse lastebilene
To venner som er på lastebilen
De lot som om de var på en helt vanlig søndagsutflukt
- og satt under et tre der de fortalte hverandre historier
Det er nok av vann, vi er ved Nilens bredder,
- men det er her folk dør
Fordi
- det er ingenting å spise
De kom dit totalt utmattede
De hadde glemt å ta med mat, eller de hadde ikke kunnet ta med mat
Maten var ikke organisert
Folk som holdt ut, holdt ut, holdt ut
Da de kom hit, holdt de ikke ut mer
Jeg var i Mali
Der var det også stor tørke
Huden på folk ble som barken på trær
Trær som var merket av sandstormer
Fryktelige sandstormer
Det var bare kvinner og barn
Mennene var på arbeid i Libya
- eller hadde reist ned mot Elfenbenskysten får å finne jobb eller emigrere
De hadde lovet å komme tilbake med mat til familien, men
- veldig få kom tilbake
Alle fikk hjelp av Leger uten grenser som gjorde en kjempejobb
De skaffet bistand til hele regionen
Dette er min venn Luc, en belgisk lege
Han holder på
- å måle gutten, veie ham
Etter 15-20 dager kjenner du ikke igjen disse barna
De får noen merker for livet,
- for visse ting har manglet på visse stadier i oppveksten
Han var alene, denne gutten
- med sitt lille instrument, sin lille gitar, i hånden
- og restene av en skjorte som han fortsatt hadde på seg
Ingen bukser, ingenting
Se nøye på besluttsomheten, holdningen
Han var en som visste hvor han skulle
På leting etter en annen gruppe. På leting
- etter en landsby
Sammen med hunden. En gutt på 8, 9 år
Sebastião ble veldig knyttet til folkene i Sahel-regionen i Afrika
Han kom tilbake igjen og igjen
Bildene, boka og utstillingen som Lélia redigerte og satte sammen
- skapte oppmerksomhet verden over rundt tørken og skjebnen til millioner
Det reiste spørsmål om den opprinnelige årsaken til denne tilstanden
Etterpå gikk Sebastião tilbake til et emne som ville ta ytterligere seks år
- og utallige reiser til nesten 30 land over hele verden
"Arbeidere"
Den tredje store fotoboken han og Lélia unnfanget sammen
Jeg ville lage en slags
- hyllest
- til alle menn og kvinner som har bygget den verden vi har
Den industrielle epokens arkeologi
Sebastião og Lélia gjorde omfattende research og planla "Arbeidere" grundig
Og så reiste han igjen til de fire verdenshjørner
Han fotograferte stålarbeidere i Sovjetunionen,
- bodde sammen med skipshøggere i Bangladesh,
- var på sjøen sammen med fiskere i Galicia og Sicilia,
- fulgte manuell bilproduksjon i Calcutta,
- så på teplukkere i Rwanda,
- et land han først hadde vært i som økonom
Han hadde et annet oppdrag nå, med en annen innstilling
Men han var fortsatt samme mann,
- drevet av den samme empatien for menneskehetens levekår
Hvert av kapitlene i "Arbeidere"
- innebar at Sebastião dukket helt ned
- i ett bestemt felt av manuelt arbeid
Som i ukene han var sammen med gullgraverne i Serra Pelada
I 1991,
- ved slutten av den første Gulf-krigen, husker dere kanskje
- trakk de irakiske troppene seg tilbake og Saddam Hussein tente på
- hundrevis av oljebrønner
En hær av brannfolk fra hele verden strømmet til de brennende oljefeltene
Sebastião bare måtte dra dit også,
- drevet av nysgjerrighet på dette eksplosive yrket
I samme øyeblikk jeg så de første bildene på tv,
- fikk jeg lyst til å lage denne historien
Det var som å jobbe i et stort teater
500 brønner som brant
En enorm iscenesettelse i verdensmålestokk
Det var ingen kontroll, man kunne gå hvor som helst
Det strømmet ut en blytung sky av petroleumsrøyk
All røyken som hopet seg opp var så tett at solen ikke slapp gjennom
Noen dager
- varte natten i 24 timer
Etter at ilden var slukket var bakken fortsatt svært varm
Det måtte sprøytes store mengder vann for å kjøle ned bakken
Ellers ville det være så varmt at oljen kunne begynne å brenne igjen
Likevel var det noen ganger eksplosjoner som hørtes ut som kanonskudd
Støyen var utrolig høy
Det var som å jobbe like ved en jetmotor
I dag er jeg litt tunghørt
Det begynte der
Dette er kanadiere. De er fra brannkorpset i Calgary
De hadde med seg en flott, rød brannbil
De hadde en regel:
Når brannen var slukket, måtte bilen vaskes
Hver eneste kveld, og morgenen etter var bilen dekket av olje på nytt
En helvetesjobb!
Jeg utsatte hjemreisen minst to eller tre ganger
- helt til dagen jeg måtte dra
Men det skar meg sånn i hjertet
- å måtte reise fra en så enorm forestilling
Jeg rotet rundt der
Og rett før det var slutt,
- kjørte vi langs en lang mur
Den dagen var jeg sammen med en journalist fra New York Times
Siden det var et ingenmannsland og alt var ødelagt av krigen,
- brøt vi opp porten
Da vi kom inn
- fant vi et slags
- paradis
- som hadde blitt et helvete
Det var en slags hage for kongefamilien i Kuwait,
- med hester, fullblods hester
De var blitt ugjenkallelig sinnssyke
Dyrene er de første som rømmer før en katastrofe
- når de har frihet til å rømme
Men det hadde de ikke der
Vi fant noen fugler der inne, for det var en oase
Alt var godt vannet
Fugler som ikke kunne fly mer, for alle fjærene var sammenklistret
Kuwaiterne dro sin vei da de merket katastrofen
- og etterlot seg
- dyrene i fangenskap og beduinene som de ikke anså som egentlige mennesker
"Arbeidere" førte endelig sammen økonomen Sebastião Salgado
- og kunstneren han var blitt
Bildene ble trykket i de fleste viktige magasinene
Utstillingen vandret over hele verden, og boka kom ut på mange språk
Men Sebastião og Lélia hvilte ikke
De begynte umiddelbart å jobbe på en ny viktig fase av hans fotografier
De skjønte at ett av de mest brennbare temaene i vår tid
- var forflytningen av hele befolkninger
- på grunn av kriger, sult, og det globale markedets rolle
Så mens Europa var begynt å stenge sine grenser
- prøvde Sebastião å kaste lys over skjebnen til dem som ble utdefinert
Nok en gang gjorde han og Lélia all research og planlegging sammen
- og nok en gang var hun drivkraften bak dette nye kapittelet,
- som de kalte "Exodus"
De skapte en global bevissthet om alle disse flyktningenes skjebne
- i India, Vietnam, Filippinene,
- Sør-Amerika, Palestina, Irak, og mange andre steder
Men gang på gang vendte Sebastião tilbake til kontinentet
- som hadde interessert ham så lenge allerede:
Afrika
Jeg lagde mitt prosjekt om befolkningenes bevegelser i 1994,
- da presidenten i Rwanda
- ble skutt ned i flyet sitt
Det gjorde at mange folk dro i retning Tanzania,
- fordi en brutal undertrykkelse av tutsiene hadde begynt i Rwanda
Jeg var en av de første som kom dit
Det var katastrofe over alt
Folk som flyktet mot Burundi,
- mot Kongo, mot Uganda
De dro i alle retninger
Veiene var allerede fulle av folk
Folk som sov i veikanten, folk som hadde med alt de eide på sykler
Folk flyktet med det de kunne få med seg
Vi reiste i motsatt retning
Vi dro til grensen
Det var ingen kontroll der
Jeg dro inn i Rwanda
- og det var helt forferdelig
Mengden av døde som jeg fant på veiene
En granat var sprengt
De som ikke døde av granater ble drept med machete
Der
- forsto jeg dimensjonene
- og formatet av katastrofen jeg var i ferd med å se
Et folkemord ble utført i dette landet
Det var omlag 150 kilometer vei før man kom til utkanten av Kigali
150 kilometer med døde
Jeg dro tilbake fordi folkene var min historie
Jeg lagde en bok om flyktninger. Jeg jobbet med utvandring
Jeg begynte å gå inn i leirene,
- og jeg begynte å se
- mengden av folk som reiste fra Rwanda
Helvetet som fant sted i paradiset der
Det var helt forferdelig
- å se at der, på den vakre savannen
- grodde det opp en gigantisk by
I løpet av få dager var det kommet nesten en million mennesker dit
Midt i all denne elendigheten ble jeg veldig rørt av en ting:
Å se forholdet mellom moren og den lille
Se den tilliten barnet viser moren sin!
Volden
- og brutaliteten
- er ikke
- et monopol
- for utlendinger langt bortefra
At det skjer her, like ved oss, i Europa, i eks-Jugoslavia
- er veldig sjokkerende
En buss som kom fra Krajina og passerte gjennom Kroatia
Et menneske ble drept i det hullet
Kroatene drepte også mange mennesker da de dro fra Krajina
Volden var over alt, og det som ga meg mest
- avsmak
- var å se i hvilken grad hatet er smittsomt
De har sett vold
Hele familier
Hele den serbiske befolkningen i Krajina ble forvist
Uten forvarsel ble de plutselig
- kastet ut fra hjemmene sine og måtte lete etter et sted å reise
- mens deres nærmeste naboer skjøt på dem
Det var flyktningeleire ikke langt fra Tuzla
- midt inne i Bosnia
Dette er familier som hadde reist fra Zepa-enklaven
- hvor serberne hadde drept tusener av unge menn
Vi var der akkurat i det øyeblikket familiene ankom og installerte seg
- i den ytterste fortvilelse
Det var ikke annet enn kvinner og eldre
- og barn
De yngre mennene ble alle holdt tilbake og drept
Og det er oppsiktsvekkende at dette skjedde i Europa
- ved slutten av det 20. århundre
Men nettopp der, med de bilene, kunne man se at dette var folk
- som hadde en levestandard, en europeisk standard
En europeisk intellektuell standard
En europeisk infrastruktur
Og de har mistet alt
Hundrevis av kilometere fulle av folkemengder og biler
Vi er et fryktelig grusomt dyr. Vi er bestialske, vi mennesker
Om det er i Europa, Afrika, Latin-Amerika eller hvor som helst,
- så er vi virkelig ekstremt voldelige
Vår historie er en historie om kriger
En historie uten slutt
En historie om undertrykkelse
En avsindig historie
Situasjonen i Rwanda utviklet seg videre
Hutu-hæren, som hadde hatt makten, var slått
- og hadde trukket seg tilbake til Kongo, til Goma-regionen
Før var det tutsiene som hadde flyktet fra hutuenes barbari
Nå var det hutuene som flyktet fra tutsienes okkupasjon
Alle hadde altså flyktet
I løpet av noen dager
- rundt juli måned i 1994,
- tok Goma-regionen imot mer enn to millioner mennesker
Det ble en katastrofe der
Sykdommer som kolera spredde seg
Folk begynte å dø som... maur
Minst 12-15.000 døde per dag
Jeg tok bilder av slike dynger av lik
Jeg så denne faren komme med gutten sin
Han kastet ham der
Etterpå gikk han og pratet med kameraten ved siden av som om ingenting var skjedd
De rakk ikke å begrave folk
Det kom en maskin fra den franske hæren,
- og tok hauger av lik, mange dusin,
- la dem ut på bakken
- og dekket dem med jord
Alle i verden bør se disse bildene
- for å skjønne hvor grusom vår art er
Foreldreløse barn som sto langs veien
Disse tre barna... De to med de livligste øynene
- vil overleve. Han med det matte blikket, er i ferd med å dø
Da jeg dro derfra, var jeg syk
Veldig syk, kroppen var syk
Det var ikke noen infeksjon, men
- sjelen som var syk
Jeg kom tilbake til Rwanda
- et år etter katastrofen
- for å følge hjemreisen til hutuene som hadde vært i Kongo
- og ikke hadde noe sted å dra. FN hadde begynt å tvinge dem til å dra tilbake
Det virket som om hele jordkloden var dekket av flyktningetelt
Etter å ha jobbet her,
- foreslo tutsi-myndighetene at jeg skulle dra og se
- på noen steder der voldsutgytelsene hadde foregått
Folk hadde tatt tilflukt i en kirke. De trodde at man var trygg i kirken
Alle
- ble drept
Dette skjedde på en skole
Man kan fortsett se tavlen med det som sto skrevet der da dette skjedde
Det var grusomt
Av de som hadde forlatt Rwanda, omlag 2 millioner,
- vendte en del tilbake til Rwanda
Men noen var redde for å bli utsatt for vold
En gruppe på omlag 250.000 mennesker
- forlot byen Goma
- og dro inn i skogen i Kongo
De ble borte
Alle visste at det var omlag 250.000 som var blitt borte
Man visste ikke hvor de var
Seks måneder senere
- begynte de å dukke opp i nærheten av byen Kisangani, midt inne i Kongo
De hadde vært i skogen
- i seks måneder
FNs høykommissær for flyktninger
- sendte meg dit
Det gikk et tog, og jeg tok det toget
Toget delte ut mat og skulle tilbake,
- men jeg sa: "Jeg blir"
Jeg var hos disse menneskene i tre dager
Det kom stadig flere. Endeløse rekker av folk som kom
Men når du tenker på at det var rundt 250.000 mennesker som dro
- og at det var 40.000 som dukket opp
- er det 210.000 personer som mangler
Og samtidig gikk livet videre
Det var folk som
- klippet håret på andre
Det var til og med en kongoleser der
- med en kalkulator
Han prøvde å
- få tak i de få dollarene han var sikker på at folk hadde
Noen sedler han ville ha dem til å veksle midt ute i... nowhere
Midt i en skog, avskåret fra alt
Og plutselig
- begynte geriljaen som okkuperte Kisangani, og var pro-tutsi,
- å jage disse folkene
Å sende dem tilbake
De måtte pakke sammen
- etter seks måneder og dra tilbake til Rwanda. De begynte å drepe folk
Der møtte jeg folk
- som ikke orket mer
De var i ferd med å bli sprø
Folk som gikk fra vettet
De ble gale
Når det gjelder
- disse fordrevne folkene
- har vi aldri hørt mer snakk om dem
Jeg tror alle er drept
Det ble min siste reise
Denne fryktelige opplevelsen i Rwanda
Da jeg dro derfra
- trodde jeg ikke på noe mer
Ingen redning for menneskeheten
Vi kan ikke overleve noe slikt
Vi fortjener ikke engang å leve. Ingen fortjener å leve
Hvor ofte satte jeg ikke fotoapparatet fra meg for å gråte over det jeg så?
Sebastião hadde sett inn i mørkets hjerte
- og stilt dype spørsmål om sitt virke som sosial fotograf
- og vitne til menneskets levekår
Hva mer kunne han gjøre
- etter Rwanda?
På denne tiden var min bestefars helse begynt å skrante
Foreldrene mine måtte tilbake til Brasil for å ta seg av gården
Den var bare ødemark
De ante ikke hva de skulle gjøre med den
Fuglene, alligatorene, de majestetiske skogene var borte
Det var ingenting igjen av Sebastiãos barndomsminner
Da kom Lélia med en overraskende idé:
Hvorfor ikke plante tilbake den skogen som var her før?
Skogen som var der før, og som bredte seg over alle disse høydene,
- var Mata Atlantica
Den atlantiske regnskogen
Ingen hadde prøvd å gjenplante den
Og dette var til og med et terreng på 600 hektar
Lélias forslag var nok drevet av et ønske
- om å lette stemningen i familien
Men de begynte faktisk å gjøre det
Og i de neste ti årene
- skjedde det intet mindre enn et mirakel på dette jordstykket
- som fra da av ble "Instituto Terra"
Jeg husker at under den første utplantingen
- drømte jeg noen ganger om natten
- at alt hadde dødd
Fordi jordsmonnet var så dårlig her, alt var så ødelagt
- at jeg spurte meg selv: "Vil det gro?"
Vanligvis har Mata Atlantica 400 ulike arter
Vi hadde jo ikke de 400 artene,
- men hver gang plantet vi 100 arter,
- 150 arter...
Og joda, ved den første utplantingen tapte vi 60 %
I den neste tapte vi 40 %
Det fantes ikke bøker om hvordan man skulle gjenplante en Mata Atlantica
Jeg liker godt å komme hit
- for å kunne se på alle disse trærne sammen
Her kan man se skogen samlet
Det gir en idé
- om innsatsen for å plante alle disse trærne
Da jeg var liten
- hadde vi en liten foss
Hele året hadde vi vann som rant her
Jeg dro hit sammen med søstrene mine, nede ved fossen, for å ha piknik
Det var fortsatt enorme skoger
Senere
- ble skogen hogget
Vannet forsvant
Nå er skogen ung og krever fortsatt mye vann
Men
- om 10-15 år, når hele landskapet har stabilisert seg,
- er jeg sikker på at vi får en vakker foss her igjen
Du kan se
- mange små stier
Hundrevis av små stier
De viser hvor kveget vandret
Hver klove av en ku treffer bakken på et lite område
- med 200 eller 250 kilo for hvert steg
Og bakken blir stampet, den tørker ut,
- og ingenting gror der mer
Her er det interessant å se forskjellen
- på det som var Instituto Terra før:
Flatbeitede marker som dette,
- og det det er i dag: et komplett økosystem som er gjenopprettet
- med 2 millioner trær plantet
Se der
En cikade som sang helt til den døde
Jeg er sikker på at den ikke presset seg inn slik
Termittene har bygget rundt for å sluke den. Den blir begravet her
Når man ser på et tre, tenker man av og til bare på dets reisning og skjønnhet
Men alt avhenger av trærne
Vannet og oksygenet avhenger av trærne
De er hjem for så mange
Maur, småinsekter, cikader
Alle er her
Det er deilig å ha hendene rundt et tre du har vært med på å plante
Det står her støtt allerede, svært solid
Om tretti år blir det sånn
Det er så ungt nå, men det skal vokse mye
Her er noen som er enda yngre, noen veldig små
Kanskje de kom opp nå i natt
Slik Alice kom inn i Eventyrland
Det utrolige er
- at de vil vokse til trær på 40-50 meter
Og at de vil leve i 400 år, 500 år
Det er mye kraft i dem
Når man tenker på at disse trærne er tre måneder,
- og at de når toppen om 400 år...
Med det utgangspunktet
- kan man kanskje måle
- begrepet om evigheten
Kanskje evigheten lar seg måle
Da jeg først sa: "La oss plante en skog",
- trodde jeg at jeg kunne lage et lite tre av et frø, en liten plante...
Men så var det ikke én liten plante, det var en million!
Og det gjaldt ikke bare her, det var rundt omkring, og stadig lengre bort
Og det er det som er det fantastiske, at denne ideen kan
- utvikle seg og bli større
Det er ikke noens idé lenger, den tilhører alle
Teknologien vår kan reproduseres nesten over alt
Artene er naturligvis ikke de samme
- men måten å gjøre det på, er den samme
- i alle tropiske skoger
Jorden leget Sebastiãos fortvilelse
Gleden over å se trærne gro på nytt, å se kildene få liv igjen
Det ble en impuls til å vekke Sebastiãos kall som fotograf igjen
Men han og Lélia visste at de ikke kunne vende tilbake til det de drev med før
Vi fant ut at jeg kunne gjøre et nytt fotografisk prosjekt knyttet til miljøet
Selvfølgelig var den første ideen å lage en kampanje mot ødeleggelsen av skogen
- eller forsøplingen av havene
Men litt etter litt tenkte vi: "La oss gjøre noe helt annerledes"
La oss hylle planeten vår!
Og til vår overraskelse oppdaget vi at nesten halvparten av planeten
- fortsatt er som på skapelsens dag
Mange av vennene mine sa: "Ikke ta den retningen"
"Det er en stor risiko, du er kjent for bilder av mennesker og sosiale forhold"
"Og nå vil du gå over til et felt som tilhører fotografer som tar -"
"- landskapsbilder, dyrebilder..."
Jeg sa: "Det er ikke så farlig, vi prøver"
"Jeg må jo lære å ta slike bilder også"
Så jeg begynte den første historien
Jeg ville at det skulle være Galapagos
Jeg ønsket å forstå
- det Darwin hadde forstått
Den samme arten
- i svært forskjellige økosystemer
- utvikler seg svært forskjellig
Når jeg ser på denne detaljen av en iguana-fot,
- klarer jeg ikke la være å tenke på
- hånden til en kriger i middelalderen
- med sine metallskjell
- som beskyttelse
Når jeg ser på strukturen av denne hånden, ser jeg at iguanaen
- også er i slekt med meg
At vi kommer fra den samme cellen
Når man står overfor
- et vesen med en slik alder,
- står man overfor en autoritet, med alle dens rynker, all dens kunnskap
Da Darwin kom hit, var denne skilpadden
- allerede en voksen skilpadde
Kanskje den har sett Darwin? Hvem vet?
Jeg husker en gang
- jeg var veldig sliten fordi vi hadde gått på et lavaområde
- veldig lenge
Jeg la meg ned på stranda
Plutselig kjente jeg noe røre ved beinet mitt
Jeg så etter, og det var en sjøløve
Det kom en til og la seg på den andre siden, og til slutt var det tre sjøløver
De så ikke mennesket som rovdyr, de så ikke en trussel
Det var min første natur-reportasje
Første gang jeg fotograferte andre dyr
I åtte år
- tok jeg meg tid til å se
Det viktigste var å forstå at jeg også er natur, som skilpadden
Som et tre
Som en liten stein
Det er rart hvordan den ser på oss
Å ja...
Den har en dybde i øynene
Den kom bort til meg, jeg tok bilde av den, den puttet fingeren i munnen
Den så seg selv for første gang i et speil
Det var forsiden av linsen
Den tok ut fingeren, puttet den inn og begynte å skjønne at det var den selv
Den var i ferd med å forstå sitt bilde. Jeg opplevde en total identifikasjon
De er en familie, som hos oss
Med bestefar, far og barnebarn
De respekterer hverandre gjensidig, og når du kommer,
- er du nødt til å vise en viss
- høflighet, du må stille deg opp på en viss måte
Du må respektere territoriet deres
Og fra da av blir du akseptert
Jeg ble også veldig god venn med en hval
Dette er hvaler i
- Argentina
En voksen hval som denne er 35 meter lang og kan veie 40 tonn
Den nærmet seg, kom bort til båten og jeg kunne ta på den
En helt utrolig følsomhet i huden
Da jeg strøk den på huden, kunne jeg se at halen, 35 meter borte,
- skalv. En fantastisk følsomhet!
Vi hadde en liten båt, på max 7 meter
Den visste at om den kom borti båten, kunne vi velte, men den rørte oss aldri
Noen ganger når vi fjernet oss, slo den med halen
Det er en annen planet
Dette er helt utrolig
Jeg skal se om jeg har et annet bilde
- av nenetserne
Se her. Alt det en nenetser eier,
- er der
Det er huset hans
Reportasjen om nenetserne hadde jeg forberedt i lang tid
Omlag 18 mennesker med omlag 6000 reinsdyr
De er på stadig flyttefot
Dette må være ved syvtiden om kvelden
Ved åttetiden tenner de ilden
De lager dagens eneste varme måltid
Etter maten prater vi litt, alle diskuterer
De slukker ilden
Mens ilden brenner er temperaturen inne på 15, 20 grader og svært behagelig
To timer senere er det allerede minus 30
De er Sibirs virkelige cowboyer
De har alltid en lasso rundt halsen
Den er lagd av
- reinsdyrskinn
De har støvler
- lagd av pels fra sølvrev
De sover med støvlene
En støvel varer et helt liv
Ob
- er en veldig spesiell elv, den digre elven i Sibir
I dette området er den omlag 47 kilometer bred
Når man er kommet over Ob, er man inne i den nordlige polarsirkelen
Det finnes ingen horisontlinje
Du er på en hvit plate
- like stor som universet
"Genesis" førte Sebastião verden rundt nok en gang
- i nesten 10 år
Den skulle vise oss natur, dyr, steder og folk
- som var slik de var ved tidens begynnelse
Et langt mer optimistisk syn på den planeten han hadde vist oss så lenge
- som skadet og ødelagt
"Genesis" skulle bli deres "opus magnus"
Et kjærlighetsbrev til planeten
Det finnes fremstillinger av zo'é-folket i jesuitt-skrifter
- fra 1500-tallet. Da de kom til Amazonas
- fikk de vite om et folk som hadde et slags rør
- gjennom underleppen
Disse indianerne ble aldri sett igjen
Man trodde det var en legende
- eller noe jesuittene fant på
Helt til slutten av 80-tallet,
- da man fikk kontakt med dem igjen
Disse indianeren lever i paradiset
Det er det eneste stedet jeg har vært der kvinnene har tre, fire, fem ektemenn
Og ektemennene har like mange koner
Kvinnen har en jeger-ektemann,
- en fisker-ektemann,
- en som jobber litt med jordbruk,
- en som holder seg rundt huset og hjelper til med å ordne ting
Kvinnene har enorm makt
De har herredømme
- over et antall menn
- som er ganske betydelig
Noe jeg alltid har syntes var veldig interessant med alle disse folkene
- er at de har en fullkommen bevissthet om sin framtoning
Når jeg skal til å ta et foto,
- vet vedkommende at jeg kommer til å gi en representasjon av deres ilde
I begynnelsen er de litt interessert, men så er det ikke interessant mer
Det er ikke deres verden. Derimot
- var de veldig interessert i kniven min
Min venn Ypô
- fikk meg til å love ham kniven
Men den ansvarlige i FNI
- hadde bedt meg om ikke å gi noen ting til indianerne
- for ikke å ødelegge deres egenart
Så han sa: "Vi gjør en avtale"
"Den dagen du drar, kaster du kniven ut av vinduet på flyet"
"Jeg følger med på flyets kurs -"
"- og så finner jeg kniven"
Disse plantene er veldig gamle
Disse plantene er mellom 40 og 50 år
Praktfulle planter
Samambaia
En skyggeplante
En plante fra midt inne i skogen
- i de høyere traktene
Den minner meg om min mors hår
Min mor var veldig vakker. Veldig vakker
Dette var hennes planter, og etter at hun døde
- tok pappa vare på dem helt til han døde
Og da flyttet vi dem hit
Se, det regner
Vakkert regn
Denne eiendommen er veldig viktig for mange
Vi fullfører en syklus med denne eiendommen
I denne syklusen har vi levd våre liv
Livet til mine foreldre
Livet til mine søstre
En stor del av mitt eget liv
Og i dag
- lever vi våre liv her inne igjen
Mitt og Lélias liv
Det fortsetter å være vår historie
Det var min historie i barndommen og blir min historie som gammel
Og den dagen vi dør, forlater vi dette stedet
- denne skogen
- som vil ligne litt på det den var før jeg ble født
Og da vil syklusen være fullbragt
Det er historien om mitt liv
Hans bilder har fortalt oss en million historier om livet på denne planeten
Nå deler han en stor drøm med oss: Ødeleggelsen av naturen kan vendes om
Mer enn tusen vannkilder er igjen aktive på eiendommen til Instituto Terra
To og en halv millioner trær er allerede plantet
Dyrelivet er tilbake, til og med jaguarene
Dette er ikke lenger Salgadoenes private eiendom, men en offentlig nasjonalpark
Den er blitt et forbilde for vanskjøttet land på andre steder
- som kan gjøres om til skog igjen
Oversatt fra fransk et al. av Jon Rognlien